Обичаният шедьовър на Марк Твен „Един янки в двора на крал Артур“ в ново издание (предложение за четене) Емблематичен за американската литература, класическият роман ще ви накара да се смеете от сърце
Емблематичен за американската литература, класическият роман ще ви накара да се смеете от сърце
![Обичаният шедьовър на Марк Твен „Един янки в двора на крал Артур“ в ново издание (предложение за четене)](/images/1/22/10747.jpg)
Photo credit: Издателство „Сиела”
Забележителната класика „Един янки в двора на крал Артур“ от най-големия хуморист на американската литература Марк Твен се завръща в ново издание след дълго отсъствие от рафтовете на книжарниците.
Този истински шедьовър на сатиричната литература се нарежда до „Приключенията на Том Сойер”, „Принцът и просякът” и „Приключенията на Хъкълбери Фин” като една от най-емблематичните творби на писателя. А новият авторитетен превод на Венцислав К. Венков превръща книгата в незаменима наслада за ценителите на стойностната литература.
Публикуван за пръв път през 1889 г. и вдъхновил култовата екранизация от 1989 г., „Един янки в двора на крал Артур“ ни запознава с Ханк Морган – чистокръвен и прагматичен янки от Кънектикът, който по неведом начин се озовава в епохата на крал Артур. Заловен и откаран при рицарите на Кръглата маса в Камелот, Ханк ще трябва да намери начин да оцелее в този причудлив свят, изпълнен с вяра и суеверия. И някъде по пътя предприемчивият и оправен янки ще се превърне в знаменитост от най-висока величина.
Неговата изобретателност и познанията му за света след Тъмните векове ще го превърнат в смъртен враг на ревнивия магьосник Мерлин. А нововъведенията, с които Ханк се опитва да подобри живота на тогавашните хора, ще предизвикат истински хаос и дори междуособна война.
Сред страниците на тази шеметна бурлеска блести несравнимият талант на Марк Твен да изобличава чрез средствата на иронията почти всичко, което може да ви дойде на ум: качеството на ежедневната преса, телефонните услуги и рекламната дейност, но най-вече монархизма, закостенялата институция „рицарство“, двуличието на католицизма и лекотата, с която управляващите манипулират не само невежите и суеверни маси, но и самите себе си.
Едновременно забавна комедия, но и сурова социална сатира с горчив привкус, „Един янки в двора на крал Артур“ е безсмъртен шедьовър, който ще ви разсмее от сърце, но и ще ви накара да погледнете света около нас с други очи.
Така читателите се впускат в дебрите на безбрежното въображение на един от най-талантливите американски разказвачи, който с чаша греяно шотландско уиски в ръка ни приканва да чуем разказ толкова невероятен, че няма как да не бъде истински.
Из „Един янки в двора на крал Артур“ на Марк Твен, откъс от книгата
Първа глава. КАМЕЛОТ
Камелот… Камелот – рекох си. – Май за пръв път чувам това име. Сигурно така се казва лудницата им.
Пред очите ми се стелеше блага, отмаряща лятна гледка, безлюдна като в неделен ден. Въздухът беше наситен с уханието на цветя, бръмченето на насекоми и чуруликането на птици, но не се виждаха нито хора, нито каруци или изобщо какъвто и да било признак на живот. Самият път не се различаваше особено от виеща се пътека, белязана от конски копита и тук-таме с някоя бледа следа от колелета от двете ѝ страни – видимо от колела с гуми, широки колкото човешка длан.
По някое време се появи нежно създание накъм десетина годинки с леещ се по раменете ѝ водопад от руси коси, върху които беше наложила венче от алени макове. При цялата му оскъдност по-прекрасно облекло не бях виждал. Момиченцето вървя лениво покрай нас с изписано по невинното си личице пълно душевно спокойствие. Оня от цирка не ѝ обърна и капка внимание, все едно изобщо не я виждаше. А пък и тя хич не се и стресна от фантастичната му дегизировка, сякаш подобни нему се срещаха под път и над път. Крава да беше срещнала, същото безразличие щеше да прояви и към нея; но не можете си представи промяната, след като съзря мен! Вдигна рязко ръце и цялата се вкамени; зяпна, облещи ужасени очи и изобщо се превърна в една картинка на зашеметено любопитство с примес от страх. Така я и оставихме вцепенена до мига, в който свърнахме покрай леса и се изгубихме от погледа ѝ. Но това ми дойде в повече и аз не намирах никакво обяснение защо се стресна от мен, а не от другия. Не по-малко ме озадачи и почудата ѝ от моя външен вид, вместо да отчете собствените си заслуги в това отношение; а така също изненадващата у толкова невръстно същество проява на великодушие към онзи, другия.Храна за размисъл колкото щеш. И продължих нататък, сякаш се движех насън.
С приближаването ни към града позачестиха и признаците на живот. Сегиз-тогиз минавахме покрай някоя порутена колиба със сламен покрив посред не особено грижовно обработвани нивички и градинки. И хора срещахме: яки мъже с дълги, неподдържани и несресани коси, които закриваха лицата им и им придаваха животински вид. И те, както и жените им, най-често бяха облечени в стигащи доста под коляното плъстени роби и грубо изработени сандали, а мнозина имаха на врата си и желязна яка. Задължителната голота на невръстните момченца и момиченца комай не правеше никому впечатление, затова пък целият този народ се блещеше насреща ми, обсъждаше ме и се втурваше в колибите да събира челядта си да ме зяпа. Никой обаче не обръщаше внимание на оня, другия, ако не се смятаха смирените им поздрави, които той не удостояваше с отговор.
В града се срещаха и солидни каменни жилища без прозорци, пръснати сред безразборицата от колиби със сламени покриви; улиците представляваха прашни лъкатушещи проходи; кучешки глутници и голи дечурлига играеха под слънчевите лъчи и създаваха кипеж и шум; прасета се скитаха доволни и ровеха из пръстта, а една свиня направо се беше проснала във вонящата локва насред главния път и си кърмеше домочадието. По едно време отдалеч долетя военна музика; после дойде поблизо, още по-близо, докато накрая видяхме да се приближава достолепна кавалкада от украсени с пера шлемове, бляскави брони, веещи се знамена, пищни жакети, конски чулове и копия с позлатени върхове; процесията си проправи смело път през всичката кал и свинщина, през голите дечурлига, радващите се песове и бедните колиби, а подире ѝ тръгнахме и ние.
Последвахме я по една виеща се тясна уличка, после по друга – нагоре, все по-нагоре – докато стигнахме най-сетне до ветровитото възвишение с огромния замък. След размяната на фанфарни сигнали се проведоха преговори с въоръжената стража по зидовете, която маршируваше напред-назад по риз- 19 ници и шлемове с алебарди на рамо под плющящи знамена с примитивно изобразени върху тях змейове; накрая отвориха огромните порти, спуснаха подвижния мост и челото на кавалкадата се понесе под намръщените сводове. Вървейки подире ѝ, скоро и ние се озовахме в просторен павиран двор с устремени към синевата кули и кулички по всичките му четири страни; около нас всички заслизаха от конете си, настанаха всякакви поздравления, церемонии, щурания насам-натам и веене на разни пъстри и преливащи се знамена: изобщо едно приятно оживление, гълчава и бъркотия.
Коментирай »