Невинна „Среща за игра“ завършва с ужасяващо отвличане в новия трилър на Алекс Дал (предложение за четене) Ужасяващият психологически трилър „Среща за игра“ на Алекс Дал ще изправи косите ви. Авторката на „Когато тя си отиде“ се завръща с нова смразяваща история за безследно изчезнало дете
Ужасяващият психологически трилър „Среща за игра“ на Алекс Дал ще изправи косите ви. Авторката на „Когато тя си отиде“ се завръща с нова смразяваща история за безследно изчезнало дете
![Невинна „Среща за игра“ завършва с ужасяващо отвличане в новия трилър на Алекс Дал (предложение за четене)](/images/1/22/10917.jpg)
Photo credit: Издателство „Сиела”
Със завладяващия трилър „Когато тя си отиде“ норвежката писателка Алекс Дал оплете читателите в дантелената мрежа от лъжи на привидно бляскавия свят на висшата мода. Сега един от най-обещаващите гласове на скандинавската трилърова литература се завръща у нас с втора, още по-смразяваща история, в която невинна „Среща за игра“ завършва с ужасяващо отвличане…
Готови ли сте да се окажете в центъра на събитията около озадачаващ случай на изчезнало дете, който ще ви повлече в ураган от съмнения, отмъщение и завист.
Бихте ли поверили детето си на човек, когото току-що сте срещнали? Това е грешката, която Елиса Бликс допуска в двора на училището на дъщеря си, когато майката на новото момиче Жозефин кани малката Лусия на „Среща за игра“.
Това, което би трябвало да бъде първото гости с преспиване на Лусия, се превръща в отвличане. А когато Елиса целува дъщеря си за лека нощ, тя не подозира, че това ще бъде последният път, в който я вижда.
От семейството на Жозефин няма и следа. А луксозният им дом не пази никакви следи от съществуването им. Случаят с Лусия изправя цяла Норвегия на нокти, а полицията започва да подозира, че момичето е попаднало в ръцете на международна престъпна мрежа.
Възможно ли е това да е план за отмъщение срещу семейство Бликс? Чиста завист? Или смъртоносна игра на някой, който е способен на всичко, за да провали живота им?
С ярък и запомнящ се стил Алекс Дал се вмъква в съзнанието на читателя и го кара да съпреживее както ужаса от загубата на дете, така и внезапно прозрение, че това не е просто случаен акт на насилие, а внимателно изготвено покушение, което ще изправи косите ви.
Умело изплетен, емоционално поглъщащ и искрено ужасяващ, „Среща за игра“ е смразяващ психологически трилър от най-високо ниво, който ще ви разтърси със светкавичния си ритъм и изпълнена с напрежение атмосфера.
Из „Среща за игра“ от Алекс Дал, откъс от книгата
Елиса
Сандефьорд, 19 октомври 2017 г.
Бях си взела почивен ден, за да побера в рамките на следобеда задачи, за които все не ми остава време – кичури и подстригване, маникюр, неособено ентусиазиран час във фитнеса, и сега съм на косъм да закъснея. Първо попаднах в тежък трафик при отбивката за магистрала Е18, а после Лидър реши да ми спретне сцена, като го вземах от детската градина. Тръшна се на пода като парче месо, гърчеше се в ръцете ми и въртеше очи, докато натиквах отпуснатите му крайници в зимния му гащеризон.
– Престани – просъсках му и пъхнах обутото му в чорап краче в ботуша от овча кожа. После хванах кутията му за обяд, огромна рисунка върху картон от часа по изкуства и дневника му от забавачката в едната ръка, а с другата почти извлякох сина си през вратата. – Хайде!
В колата Лидър хленчи, задето не съм му донесла нещо за хапване.
– Всички други получават стафиди след забавачката – вие той. – Или морков. Или бисквитка. Карл получава бисквитки, от онези с шоколадовите парченца в тях. Не е честно... – Съзнанието ми блокира тънкото му гласче, което опява още и още. Седмицата е била дълга и усещам наченките на главоболие в основата на тила. Притискам с пръст мястото, където ме боли, и се взирам в червения светофар, който не превключва за цяла вечност. Три минути до часа за прибиране от училище. Четири минути, преди Ауд, жената с вкисната физиономия, която води следучилищната занималня, да започне да набира телефонния ми номер с дългия си акрилен маникюр.
Светофарът светва зелено и аз подкарвам бързо по пос-ледните няколко тихи улици от предградието по посока на училище „Коршвик“, а свиренето на гумите кара Лидър да се кикоти нервно на задната седалка. Спирам пред училището, връчвам на Лидър моя айфон и на лицето му грейва изненадана усмивка. 4:29 е – успях.
– Веднага се връщам – избъбрям и прекосявам забързано училищния двор към ярко осветената червена дървена постройка.
– Мамо! – писва Лусия и затичва към мен. Хвърля се в ръцете ми и аз целувам златистата ѝ коса. – Закъсня.
– Не, всъщност съм точно навреме.
– Може ли да отида у Жозефин?
– Коя е Жозефин?
– Ново момиче в класа ми. Може ли? Моля те?
– Не днес, миличка. Знаеш, че сбирките за игра ги уговаряме предварително. Просто така е по-лесно.
– Майка ѝ каза, че няма проблем. Чакат в гардеробната.
– Миличка...
– Моля те, мамо. – Лусия сочи през отворената врата към зоната за преобличане, поделяна от първокласници и второкласници.
Въздъхвам и тръгвам с нея. Малко момиченце в красива розова пухенка „Монклер“ и апрески седи на пейката в далечния ъгъл редом с майка си, и тя също толкова шик на вид като детето.
– Здравейте – поздравявам и им се усмихвам. Когато момиченцето отвръща на усмивката ми, забелязвам как лявата половина от лицето му се сгърчва странно, а после осъз-навам, че овален сбръчкан белег покрива бузата и слепоочието му и достига чак до линията на косата.
– Здравей, аз съм Лин, майката на Жозефин – представя се жената и се усмихва широко. Красива е, от онези красавици, които притежават силата мигом да обезоръжават хората. Очите ѝ са раздалечени и ясносини, косата ѝ е тъмна и гъста, а устните ѝ са плътни и блестят заради безцветния гланц. Облечена е в каки версия на пухенката на дъщеря си – прищипана на супертънката ѝ талия и комбинирана с бяло кашмирено поло и маслиненозелени ботуши до коленете.
– Приятно ми е да се запознаем, аз съм Елиса. Елиса Бликс. – Обръщам се към Лусия. – Трябва да побързаме, сладурче, Лидър е сам в колата.
– Искам да отида у Жозефин!
– Ще се радваме да дойде – уверява ме Лин. – Момичетата молят да се съберат на игра от известно време и нямаме никакви планове за този следобед.
– Ясно – отвръщам. – Ами добре, ако си сигурна.
– Съвсем сигурна съм. Нека ти дам номера си. Живеем на „Аснестопен“, така че не сме далече.
– Добре, ще я взема около шест и половина, ако е удобно.
– Шест и половина е идеално.
– Кога постъпи Жозефин? Май не сме се срещали преди.
– Съвсем неотдавна. Преместихме се от Осло в началото на срока.
– О, ясно. Как ви се струва?
– Чудесно. Жози свикна бързо и по-големият ми син също харесва гимназията си.
– О, много добре – отговарям и отново се усмихваме една на друга. Тя ми допада; мога да си представя двете ни като приятелки. Излъчва спокойствие и уравновесеност и предполагам, че съм доста поразена от нейната привидно неп-ринудена елегантност. Момичетата също явно се харесват – докато бъбрим с Лин, те изпълняват сложна комбинация от пляскане с ръце, каквато не помня да съм виждала Лусия да прави с другиго, а после избухват в писклив кикот.
– Искаш ли да ми звъннеш от телефона си, та и аз да имам номера ти? – предлага тя.
– Съжалявам, оставих го в колата на сина ми. Защо не ми звъннеш, а аз ще ти пратя съобщение след секунда?
– Разбира се.
– Добре, забавлявайте се, момичета – заръчвам и подръп-вам леко помпона от изкуствена кожа на върха на шапката на Лусия.
Тя се смее и тръгва с Лин и Жозефин, хванала Жозефин за ръка, двете подскачат в синхрон, а скърцането от гумените подметки на ботушите им отеква из празния коридор.
Малко преди шест телефонът ми вибрира. Лин ми праща снимка на Жозефин и Лусия, които седят близо една до друга на огромен бял диван, облечени като принцеси в еднакви розови рокли, смеят се и галят неугледно кафяво коте. По лапите му има засъхнала кал, все едно преди малко е влязло отвън, а очите му са яркожълти и хипнотизиращи. Още се взирам в него, когато телефонът започва да звъни в ръката ми.
– Ало?
– Мамо? – произнася с тънък глас Лусия и заради кикотенето звучи, все едно хълца.
Усмихвам се.
– Здравей, мила – отвръщам. – Тъкмо се приготвях да дойда да те взема.
– Да, но, мамо, чудехме се... Може ли да остана да прес-пя? Моля те, о, моля те!
– Ъъ... – Лусия никога преди не е преспивала в къщата на приятелка, макар на седемгодишна възраст други деца от класа да бяха започнали да го правят. Знам, че дъщеря ми не е особено притеснително дете, но не познава Жозефин дос-татъчно добре. Аз дори не съм ходила в дома им.
– Моля те, мамо! Петък е!
– Знам. Просто... Нямаш нищо със себе си. И преди не си преспивала у приятелка.
– Преспивала съм! При Юлия!
– Да, но тя ти е братовчедка. Не знам.
– Тук е толкова весело. Моля те, мамо! Ето, говори с майката на Жозефин.
Линията утихва за миг и после гласът на Лин изпълва ухото ми.
– Здравей, Елиса. Дъщеря ти е толкова забавна! Двете си прекарват чудесно.
– Да, Лусия звучи много доволна – съгласявам се.
– Разбрала си, че момичетата молят за преспиване. Какво мислиш? Аз изобщо не възразявам. Мъжът ми е в Ню Йорк по работа и ще се върне чак утре, а Жозефин е по-лесна, когато си има другарче, така че напълно ме устройва.
– О, ами добре. Просто Лусия преди не е спала в чужда къща.
– Можем да опитаме и ако ѝ се прииска да си отиде у дома, ще ви звънна да си я вземете.
– Да, да, допускам, че и така би могло да се получи. Доб-ре, ще се наложи да намина, за да ѝ донеса нещата. Нали знаеш, четка за зъби, пижама, плюшена играчка, разбира се.
– Естествено.
Фредрик влиза вкъщи и лицето му е силно зачервено заради свирепия вятър, изглежда, сякаш са го зашлевили.
– Здравей – поздравява и ме целува по бузата. – Къде са децата?
– Лидър спи пред „LEGO: филмът“ горе, а Лусия е в дома на съученичка. Всъщност поканиха я да преспи там.
– О, ясно.
– Това е добре, предполагам?
– Да, не виждам защо не. Можем да сложим Лидър рано в леглото и да имаме малко време за нас. – Намига ми и плъзва ръка по дупето ми, а после взема бутилка мексиканска бира от хладилника, маха капачката и отпива голяма глътка, а адамовата му ябълка се издига и снижава по гърлото му.
– Да, всъщност се получава доста добре. Полетът ми утре е в девет, така че можете да прекарате ленива сутрин с Лидър и после да прибереш Лусия малко преди обед.
– Да, добре. По кое време мислиш, че ще се върнеш?
– Кацаме в пет и половина.
– Милано ли беше?
– Не, Рим.
– Късметлийка.
– Не виждам кой знае колко повече от летището, мили.
– И синьото небе.
– Вярно. И небето. – Усмихвам се на мъжа си и излизам в коридора да си обуя ботушите. Ще шофирам, но все пак нахлупвам вълнена шапка – макар да е едва октомври, зимата май вече е дошла с леден източен вятър.
– Здравей, влез – кани ме Лин.
Пристъпвам в голямо и безупречно антре със сводест таван и скъпи на вид осветителни тела. Като си събувам ботушите, стъпалата ми мигом са сгрети от подовото отопление. Чувам децата да се смеят на горния етаж и когато се качваме в огромната дневна с отворен план, Лусия и Жозефин правят цигански колела, още облечени в рокли на принцеси, и спират само за да си поемат дъх помежду залповете смях.
– Каква красива къща – промълвявам. Всичко е елегантно и модерно, с непрекъснати бели повърхности, в контраст с нашия дом, който е пълен със семейни фотографии, кашони с играчки и залепени по стените детски рисунки. Явно са от семействата, които са способни да приемат неочакван гост, без да се тревожат от наличие на купчина обувки в коридора, пълна мивка, преливащ кош за пране в банята или недояден сандвич с конфитюр, зарязан на перваза на прозореца. За разлика от нас.
Къщата е построена на самия връх на скалист хълм над плажа Аснес на полуостров Вестероя и няма непосредствени съседи. Едната стена е изцяло от стъкло и предлага изглед към насечената брегова ивица, осеяна с горски участъци, и сърдития океан, простиращ се далеч под нас, чиито пенливи вълни се виждат от време на време на ярката светлина от фара от другата страна на залива.
– Благодаря ти – отвръща Лин. – И ние я харесваме. Мисля, че огледах половината къщи в Сандефьорд, преди най-накрая да купя тази. – Смее се и аз също се смея. – Искаш ли чай? Или чаша вино?
– Трябва да се прибера, преди синът ми да си е легнал около седем и половина – обяснявам. – Обещах да му прочета приказка.
– Разбира се. Само по една чаша набързо.
Кимвам и след момент тя се връща с две чаши шампанско.
– Все пак е петък. – Определено можем да бъдем приятелки. Проследявам с поглед пълзенето на капчица конденз надолу по чашата, а после я повдигам към Лин за малък тост.
– Мамо – обажда се Жозефин. – Regarde![1]
Лин пляска с ръце, а Жозефин изпълнява нестабилно двойно циганско колело и се строполява на килима.
– Говорите на френски?
– Да, понякога. Жозефин посещаваше френско училище в Осло. Решихме, че друг език винаги е предимство.
Внезапно се чувствам скучна и болезнено посредствена редом с тази зашеметяваща жена и изтънчената ѝ дъщеря.
– Разбирам. И да, напълно си права, голямо предимство е.
– Ами вие? От района ли сте? Такова хубаво място за живеене, нали?
– Наистина е хубаво. Тихо, но все пак централно. Аз съм от Лилехамер, а мъжът ми е от Сандефьорд, така че избрахме да живеем тук, защото той работи в Тьонсберг, а аз работя на летище „Торп“. Отнема ми по-малко от двайсет минути да се прибера.
– О, с какво се занимаваш?
– Стюардеса съм. За „Нордик Уингс“.
Очите на Лин светват.
– Еха. На това му се казва интересна кариера. Като бях малка, винаги виждах себе си като стюардеса. Ще ми се да бях последвала мечтата си.
– Би могло да е интересно. Но да го кажем така, става все по-малко бляскаво. Преди да се родят децата, работех на дълги полети за „Катар“. Може би това беше по-сходно с представата на повечето хора за тази професия.
Лин се усмихва и отпива от шампанското си.
– После, като се родиха децата, започнах работа в „Скандинавиън Еърлайнс“, но пътуването до летището в Осло беше много изтощително – два часа шофиране във всяка посока ми идваше в повече, така че преди три години започнах в „Нордик Уингс“. На района му се отрази отлично да имаме нискобюджетна авиокомпания, която да ни свързва с много европейски дестинации, но далеч не е нещо свръхпрестижно. Както и да е, ами ти какво работиш?
– Гримьор съм. Работя за телевизията, но съм на свободна практика.
– Звучи интересно. Срещаш ли се със знаменитости?
– Не, гримирам предимно водещите на новините.
– Ясно.
– Лесно се съчетава с отглеждане на деца. Позволява ми гъвкавост. Поемам само задачи, съобразени с ангажиментите на децата и графика на мъжа ми. Той пътува много по работа.
– Какво работи мъжът ти? – Мъча се да си представя мъжа на Лин – трябва да си го бива, та да привлече жена като Лин.
– Той... Ъъ... Банкер е. Занимава се с инвестиции в... една френска банка. „Париба“.
Усмихвам се и кимвам, Лин звучи като мен, когато хората ме попитат какво точно върши Фредрик – Ъъ... нещо свързано с финансовото право... Ъъ... Правна кантора. Бъбрим още няколко минути за момичетата и колко добре се погаждат и аз давам на Лин номера на Фредрик, та да се уговорят за прибирането утре.
Ставам и отивам до Лусия и Жозефин, които пак играят на пляскане с ръце.
– Мама трябва да си върви у дома, миличка – казвам, но Лусия ми хвърля само бърз поглед. – Сигурна ли си, че искаш да останеш да преспиш? – Тя кимва, но не желае да прекъсне песничката.
– Наричам се госпожица Модерна.
Какво умееш, госпожице Модерна?
Едно, две, три, пляскане!
Едно, две, три,
едно пляскане, две пляскания, тройно пляскане!
– Ако искаш да говориш с мен, просто звънни, нали?
Лусия кимва отново.
– Донесох ти нещата. Минки Маус също е в раницата.
Тя се усмихва и пристъпва в обятията ми за здрава прегръдка. Челото и шията ѝ са покрити с пот заради циганските колела и аз я целувам по двете зачервени бузи.
– Обичам те.
– И аз те обичам – отвръща Лусия.
– Да играем пак на близначки – крясва Жозефин и стиска Лусия за ръката.
– Да! Хайде!
– Лусия е моя близначка!
Усмихвам се първо на момичетата, а после и на Лин. Като ги гледам, обвили ръце една около друга и ухилени широко, всяка изложила на показ празнини от няколко липсващи зъба, спокойно биха могли да минат за близначки, ако се изключат гъстата кестенява коса на Жозефин и тънката руса коса на Лусия. Двете имат сходни кафяви очи и плътни устни.
– Забавлявайте се, близначета – произнасям и слизам обратно долу с Лин по петите ми. Тя ми помахва и аз пристъп-вам навън в студения мрак. Стоя пред къщата за момент и гледам нагоре към облаците, довлечени от силния вятър. Утре няма да мине много гладко.
_________________________________
[1] Виж, погледни (фр.). – Б. пр.
Коментирай »